Hallå!
God morgon, dr Weir. Jag är dr Adam Fletcher.
- Var är jag någonstans? - Willoby Sjukhusets akutmottagning.
- Det är en psykiatrisk klinik. - Ja, utanför DC.
- Är jag på Jorden? - Ja.
- När kom jag tillbaka hit? - Menar du tillbaka till Jorden?
Du har aldrig åkt härifrån.
Stargate Atlantis, Säsong 3, avsnitt 6 - "The Real World"
Svensk Text: Mr and Mrs Bilskrot Resynck: Xenzai[NEF]
Du hade precis börjat medla i en förhandling för FN.
Då du kollapsade mitt i ett tal.
Du har varit under enorm press den senaste tiden.
Förhandlingarna var det som utlöste något som kallas för...kortvarig stresspsykos.
Jag förstår att du är förvirrad.
Det här kan vara väldigt skrämmande. Men den goda nyheten är att,-
-ditt tillstånd är övergående. Det brukar gå över inom några dagar.
Ursäkta men...hur kom jag hit?
- Du kom med ambulans till DC och sen... - Nej, jag menar från Atlantis.
- Jag minns inte att jag åkte tillbaka. - Atlantis?
Vad är din behörighetsnivå?
Vill du prata med någon angående avtalet?
FN-föredraget.
Du medlade för ett kärnvapenfritt Nordafrika när du kollapsade.
Det är mer än två år sen jag förhandlade om det.
Nej, det var tre dagar sedan.
Du har varit här sedan dess, i ett apatiskt tillstånd fram tills nu.
Nej.
Nej, jag var på... mitt kontor och läste en rapport, och...
- Det här kan inte vara verkligt. - Dr Weir, jag lovar...det är verkligt.
Ja, det finns någon jag vill prata med angående avtalet.
Omedelbart.
Tack gode Gud.
- General O'Neill. - Dr Weir.
Tack för att ni kunde komma.
Ni kanske kan hjälpa till att reda ut den här soppan.
Jag ska göra allt jag kan.
- Vill du att jag ska...sitta? - Varsågod.
Det är skönt att se ett vänligt ansikte.
Ja, jag satsade på den looken.
Allt det här är ganska förvirrande,-
-det sista jag minns...är att jag var på Atlantis och att allt var bra.
- Och i nästa stund vaknar jag upp här. - Allt var bra på...
- Atlantis? - Problemet är mitt minne, jag...
-jag minns inte att jag åkt tillbaka, om jag kom hit via stjärnporten-
-eller med Daedalus, eller...
Vad?
Jag vet inte om jag är kvalificerad att föra den här konversationen.
Som befälhavare över Stargate, så är du nog den mest kvalificerade på planeten.
- Varför gör du det här? - Vad? Jag försöker inte göra någonting.
Om du inte vet vad jag pratar om, så är du knappast Jack O'Neill.
Jag är Jack O'Neill, det är det enda i det här samtalet som jag är säker på.
Vi träffades för några månader sen, när vi skulle börja förhandla om vapenavtalet.
Jag vet ingenting om Atlantis...förutom att det var en medioker Donovan låt.
Det var inte min favoritlåt heller.
Det här Stargateprogrammet som du säger att jag hade befäl över.
- Anläggningen ligger i Coloradobergen. - Där ligger Norad.
- Den ligger under Norad. - Och stjärnporten?
Det är en portal som möjliggör intergalaktiska resor.
Programmet har varit igång i över tio år.
Du startade allting när du träffade på...
Vad?
- Jag går och hämtar dr Fletcher. - Nej...
- bara gå...snälla. - Okej.
Jag hoppas du blir bra snart.
Vi behöver dig.
Nej, släpp! Släpp mig!
Nej, nej! Nej!
Jag har pratat med ett flertal på Pentagon.
De garanterade mig...att det inte finns något Stargateprogram.
Ingen bas på Atlantis i en annan galax.
Och inget departement för hemvärldssäkerhet.
Jag är ledsen.
Du menar att jag drömt de här två åren av mitt liv?
Ibland när en person utsätts för kraftigt emotionellt trauma,-
-stänger hjärnan bara ner sig. För att fly smärtan.
Jag har agerat förhandlare i dussintals avtal.
I många av de fallen var det väldigt stressigt.
Men inte så de skulle skapa ett emotionellt trauma.
Avtalsförhandlingen var bara gnistan.
Vi tror att du råkade ut för det verkliga traumat för tre veckor sen.
Du åkte i en bil tillsammans med en Simon Wallace.
- Kommer du ihåg Simon? - Självklart.
- Vi är inte tillsammans längre. - Ni var på väg hem från middag.
En bil körde mot rött och in i förarsidan på er bil.
Simon dog ögonblickligen.
Du åtdrog dig bara mindre skador, som du återhämtade dig snabbt från.
Efter begravningen började dina kollegor se en förändring i ditt beteende.
- Depression...förvirring. - Nej.
Som kulminerade med din kollaps vid förhandlingarna.
Nej, jag tror dig inte.
Ibland reagerar hjärnan med att radera allt om en tragedi.
Och i vissa fall ersätta informationen med någonting annat, i det här fallet något...
Är du okej?
- Hej, älskling. - Mamma.
Mamma, jag förstår inte varför det här händer mig.
Det känns som om jag sover, eller drömmer.
Se på mig.
Ser jag ut som en dröm? Min hand...
-känns den som en dröm?
Nej.
Det gör inte de två senaste åren i mitt liv heller.
Jag kan inte tro att det bara var min fantasi.
Ge det tid, läkarna kommer hjälpa dig igenom det här.
Olyckan...
Att få det samtalet, var den värsta natten i mitt liv.
Vi saknar Simon allihop, men...
-jag vet inte vad jag skulle göra om jag förlorade dig.
Vänta lite, jag har en sak här.
Din pappas klocka.
Jag hittade den för några månader sedan, han hade tänkt ge den till dig.
Jag vet, jag menar...
-jag menar att jag tog den med mig.
Det är okej, älskling.
Du är trygg här.
Du kommer att bli bra.
Jag ska se till att du blir det.
Hallå?
Vad är det för fel?
Jag tänker skriva ut lite andra mediciner åt dig:
-antidepressiva för humöret och antipsykotiska mediciner-
-borde hjälpa dig att dämpa de akuta symptomen.
Sudda bort de två senaste åren från mitt liv.
Jag pratade med din mor.
Hon berättade att du som barn drömde att du skulle bli astronaut.
De köpte till och med ett teleskop till din tolvårsdag.
Det stämmer.
Ibland kan fantasier från barndomen ge en trygghet i den vuxna hårda världen.
Menar du att när Simon dog, slog min hjärna av och åkte till en annan galax?
Den tog dig så långt den kunde för att fly från smärtan.
Och på bara tre dagar, så har jag lyckats leva ut två år?
Tid är inte relativt i drömstadiet. Man kan leva en livstid på ett ögonblick.
Tänk dig själv i min sits, där jag lyssnar på din historia.
Resa till en annan galax genom en stjärnport,-
-leda en expedition till den förlorade staden Atlantis.
Skulle du tro på det?
Dr Weir?
Er medicin.
Tack.
- Har du varit ute i trädgården idag? - Nej, jag tänkte göra det, men...
-de är där ute, så jag tyckte det var bättre att vänta lite.
- "De andra"? - Ja, fyra stycken.
- Såg de dig? - Självklart, de väntade på mig.
- Pratade du med dem? - Jag sa, vad du sa att jag skulle säga:
- att de inte kan ta mitt blod. - Bra gjort, Enid. Det var modigt gjort.
Ursäkta mig.
Vilka andra?
Inkräktarna från en av Saturnus månar.
De är kallblodiga, förstår du, så de behöver vårt varma blod till sig själva.
Du måste vara väldigt försiktig.
Dr Fletcher tror inte de existerar, men jag vet sanningen.
Dr Weir, vill du prata nu?
Du kanske vill berätta om dina upplevelser på Atlantis?
- Nej. - Ibland när vi delar upplevelser...
Jag sa...nej.
Försvinn härifrån.
Försvinn härifrån!
- Hejsan. - Hej.
Sitt.
- Kommer jag någonsin komma ihåg olyckan? - Jag vet inte.
I fall som det här, kommer minnet från olyckan så gott som aldrig tillbaka.
Det är kanske hjärnan som skyddar sig själv.
Jag antar att det är bra, egentligen.
Det finns tillräckligt med smärta, utan att ens komma ihåg det.
Vad?
Du gör framsteg. Jag är imponerad.
- Sover du bra? - Ja, bättre än jag minns.
Bra. Jag tror du är redo.
Redo?
- Är det som du kommer ihåg det? - Det är exakt som jag minns det.
Sedgewick! Hej, vännen!
Välkommen hem, älskling.
Hallå, hallå!
- General. - Sluta upp med det, det är Jack, okej?
Men vilken Jack är det?
- Vad? - Ursäkta mig,-
-jag försökte bara vara rolig. Lite för tidigt kanske.
- Ni gör er hemmastadd igen? - På god väg.
Jag hörde att du tänker gå tillbaka till lärarjobbet igen.
Ja, samhällsvetenskap på Georgetown. De har en plats för mig till höstterminen.
Du har inte tänkt på att komma tillbaka till förhandlingsbordet?
Handelsavtalet...du liksom lämnade oss mitt i en mening.
Det skulle vara kul att höra slutpoängen.
- Vad tycker FN om det? - De insisterar.
- Verkligen? - Är man den bäste så är man.
Även om du har haft ett litet...
-bakslag, kan man kalla det.
Sa han generat.
Men bara om du känner dig redo att komma tillbaka.
Ja, det tror jag att jag är.
Skönt att få vara hemma.
Hur går det, doc?
Det blir värre. De är inte bara i hennes hjärna längre.
De sprider sig genom hela kroppen.
Vi håller på att förlora henne.
- Är allt det där nanoiter? - Ja, utspridda i hela kroppen.
- Hur kom de in i henne? - Niam.
När han attackerade henne i jumpern.
Han lyckades smitta henne med nanoiter som genast började replikera i henne.
Nu utökar de sig exponentiellt, och förtär henne.
- Hur lång tid har hon kvar? - Meningen var nog inte att döda henne.
Om så var fallet, hade de lätt kunnat gjort det redan.
Jag tror inte de är tillräckligt många för att överleva.
- De behöver kroppen som råmaterial. - Försöker de assimilera henne?
- Förvandla henne till en av dem? - Tills de blir tillräckligt många-
-så att de kan skapa en oberoende enhet. Så skulle jag säga, ja.
Är det så här de replikerar?
Jag tror inte det, det kan vara ett sista försök att överleva.
- Hur kan vi stoppa dem? - E.M.P.
Vi slår ut dem med en elektromagnetisk puls som vi gjorde förra gången.
Det är för sent för det nu, överste.
Nanoiterna har slagit ihop sig med andra celler genom hela nervsystemet.
Försöker vi slå ut dem, kommer vi troligen att döda henne också.
Vad kan vi göra?
I en odling attackerades nanoiterna som om de var en bakterie eller virus,-
-men i hennes kropp verkar inte immunsystemet reagera alls.
Det är som om nanoiterna övertalat hennes immunförsvar att de inte är ett hot.
- Hur kan de göra det? - Jag har ingen aning.
Jag har gett henne medicin som skall hjälpa hennes immunförsvar.
- Det verkar inte fungera. - Nej, inte än.
Jag har precis ökat doseringen. Just nu är det vi som ligger under.
- Hej, du är punktlig. Är du klar? - Jag tror det.
- Har du kunnat sova något? - Ja, men jag har varit trött på sistone.
Du måste jobba dig in i matchen, börja med korta byten.
Ledsen, jag kan ingenting om fotboll.
Inte hockey heller, tydligen.
- Tack. - Det är underligt, Jack...
- jag känner mig bortdomnad. - Jag har den känslan hela tiden.
- Jag menar allvar. - Har du pratat med dr Fletcher om det?
Ja, han trodde det var medicinerna.
Han ska justera doseringen en aning, och se om det hjälper.
En fråga om balansering kanske?
Bara så att vi står på samma sida, vi är emot kärnvapenspridningen, eller hur?
Uppfattat.
- Tror ni hon vet att vi är här? - Hur då, hon är medvetslös?
Du kan ha rätt, fortsätt att prata med henne...
- Säg till henne att fortsätta kämpa. - Och det hjälper henne, hur?
Hos komapatienter är hörseln det sista som förvinner.
Det finns många fall där patienten hört andra prata om dem i rummet.
Var deras koma också orsakat av invaderande nanoiter?
Nej, men det finns indikationer på att hon tänker.
- Drömmer, menar du. - Mer än så.
Hjärnaktiviteten är väldigt hög för en som ligger i koma.
På EEG ser det ut som om hon fortsätter sitt dagliga liv,-
-vilket innebär att hon kan höra oss.
- Vad i helvete gör de med henne? - Jag önskar att jag visste det.
Medicinen för immunförsvaret har ingen effekt.
Aggressiva små jävlar.
- Vad är det? - Vad?
Ditt uttryck, jag får samma uttryck när jag får en genialisk idé.
- Hur vet du hur du ser ut då? - Det händer ibland framför en spegel.
- Carson, vad är det? - Jag vet inte om den är genialisk, men...
- Det kanske...ursäkta mig. - Vad gör du?
Om det Carson säger stämmer, så antar jag att jag bör säga något djupt.
Okej, jag är kanske inte så djup...
-vi gör allt vi kan för att du ska klara dig igenom det här.
De här nanoiterna, jag har ingen aning om vad de gör med dig, men...
-kämpa emot allt du kan.
Vi gör allt vi kan för dig, men du måste hjälpa till.
Du måste kämpa emot det här.
Det är nog resultatet på justeringen som jag gjorde på din medicinering.
Jag kanske drog ner dosen för mycket. Det handlar om att få balans.
- Det var vad general O'Neill också sa. - Han har rätt.
Oroa dig inte, vi kommer få dig att må bra igen.
Elizabeth.
Vad vill du?
Nej! Vänta! Nej! Släpp mig! Nej!
Hej.
Hur mår du?
- Varför är jag här igen? - De är oroliga.
Det är jag också.
Uppenbart så har jag kört för hårt med dig angående det här avtalet.
- Nej...jag mår bra. - Men det är du inte.
Du blir kvar här tills du mår bättre.
Okej, vi tror vi kommit på ett sätt hur vi ska koppla bort-
-nanoiterna från Elizabeths celler. - "Vi"?
- Hur då? - Vi distraherar dem.
Det slog mig varför vi inte haft någon framgång...
- Vad är nanoiternas ursprungliga uppgift? - Bekämpa Vålnader.
Det är exakt vad de ska få göra också.
Vi tror genom att placera Vålnadsvävnad i dr Weir...
- Som en tumör. - En liten tumör.
- Så kommer nanoiterna att... - Attackera den,-
-som de är programmerade för, och dela sig från Elizabeths celler.
Det tar någon sekund innan den attackerar Vålnadsvävnaden och återgår till-
- att fokusera på Elizabeths celler igen. - Men det är allt vi behöver:
-att distrahera dem en kort stund så att vi kan zappa dem med en EM-puls.
Okej, gör det.
Vänta lite här nu, bör vi inte slå av vår utrustning innan vi gör det här?
EM-pulsen går genom skannern, så att utrustningen inte ska ta skada.
Jag ser de här symbolerna hela tiden...
- åtta stycken. - Har de någon betydelse för dig?
Det här är symbolsekvensen till Stjärnporten...från Jorden till Atlantis.
- Symbolsekvens, som ett telefonnummer? - Jag vet att ni tror att jag yrar...
-men jag kan inte skaka av mig känslan att någonting, eller någon,-
-försöker kommunicera med mig.
- Och vad försöker de säga? - Att Atlantis existerar,-
-och att jag måste tillbaka dit.
Och...det är vi som är fantasin?
- Ja. - Vet du...
-jag har inget emot att någon fantiserar om mig ibland,-
-men kom igen. Vi står ju här.
- Hur skulle du ta dig dit? - Kontakta Stargate.
- Du vill gå in på Norad, är det så? - Jag vet vad du sa!
Men jag vet också vad jag känner.
Atlantis existerar, och jag kommer ta mig dit igen.
Det fungerar.
- De är snabba. - Ja, gör er klara med EM-pulsen.
Jag är klar när du säger till.
Nu!
Jag tyckte du sa att...
- Det fungerade! - Carson, du är ett...
Åh, nej... vi fick inte alla.
- Hur är det möjligt? - Hur fan ska jag kunna veta det?
De har använt organiskt material för att replikera,-
- som gjort dem immuna mot EM-pulsen. - Så vad händer nu?
De börjar replikera igen.
Du spottade ut dina piller igen, eller hur?
- Jag är besviken på dig, Elizabeth. - Pillren kommer inte att hjälpa mig.
Inte om du inte låter dem.
- Du ger mig inget annat val. - Nej, vad gör ni?
Nej!
Gör inte så här!
Det här kommer att göra ont.
- Vad ska vi göra nu? - Zappa henne tills de är borta.
Nanoiterna har tagit sig till blodflödet som stödjer hjärnans högre funktion.
De säger till oss att de kan döda henne när de vill.
Syster, 100% syrgas och ge henne noradrenalin, fem mikroliter per minut.
Reducera blodflödet till hennes hjärna, så hon hamnar i medicinsk koma.
- Vad händer då? - Det gör henne så gott som hjärndöd,-
- vilket knappast verkar vettigt. - Såvida hon inte kämpar emot det.
Det är det enda vettiga, nanoiterna ser oss som organiska maskiner.
De försöker ta kontroll över den maskinen de är i.
Du menar att byta ut hennes medvetande?
Vi kanske dödade tillräckligt många för att ge henne en chans att stoppa dem.
Verklighetskontroll bara, det är mikroskopiska robotar i hennes hjärna.
- Hur kan hon kämpa emot det? - Du sa att henne sinne var aktivt,-
-som om hon tänkte, reagerade, levde.
Tänk om det här var det enda sättet som de kunde komma åt henne?
Tänk om de försöker få henne att ge upp?
- Viljornas kamp. - Exakt.
Hennes neurologiska aktivitet stödjer överstens hypotes, Rodney.
Så vi kan inte göra någonting?
Jag kan öka syrenivån i blodet, vilket borde ge henne mer tid.
- Ja, hon får klara sig själv. - Nej, det behöver hon inte.
Du är inte ensam, Elizabeth. Vi är här med dig.
Du måste kämpa emot. Du måste kämpa.
Dr Weir!
Det är okej, du är säker nu!
- Var är jag? - Stargates kommandocentral.
Det är okej, följ mig.
Elizabeth.
Lyssna inte på dem.
- Vad är det för fel? - Den här vägen.
- Jag tänker inte göra dig illa. - Så fan du tänker.
De börjar sprida sig snabbare. Vi kommer att förlora henne.
- Inte än. - Vad gör du?
Är du galen? Hon kan smitta dig!
Elizabeth.
- John. - Du har blivit infekterad av nanoiter.
De försöker ta kontroll över din kropp. Låt de inte göra det.
Du måste kämpa emot dem. Så börja slåss.
Elizabeth!
Du måste komma med oss.
- Jag är ledsen. - Du vet vilken väg du måste ta.
Spring.
Få ut honom därifrån!
Sätt honom i isolering och skanna honom genast.
- Jag kan inte låta dig gå. - Du är inte general O'Neill.
- Elizabeth, lyssna på mig. - Ser du det där?
Det där är stjärnporten, och ja, gå är precis det jag tänker göra.
- Jag kommer inte låta dig gå. - Du kan inte stoppa mig.
Det har jag redan gjort.
Jag fick din vän att försvinna, eller hur? Det är sant...
-han kan inte hjälpa dig nu. Och du kan omöjligen ta dig förbi mig.
Bara så du förstår... du har förlorat.
- Var är jag? - På sjukavdelningen.
Hur mår du?
Jag är tillbaka på Atlantis.
Du åkte aldrig härifrån.
- Fortfarande vaken? - Hej.
Jag är inte så sugen på att sova riktigt än.
- Det är förståeligt. - Jag är glad att se dig ute ur karantän.
Nanoiterna var för fokuserade på dig för att sprida sig till mig.
Jag förstår nu hur farliga de kan vara.
- Om så få kan göra det här mot mig... - Se det som en vinst istället.
Jag kan inte fatta att jag bara var utslagen i fem timmar.
- Det kändes som det var längre, eller? - Ja, som en livstid.
Det är skönt att ha dig tillbaka i den riktiga världen...
Jag tror åtminstone att det är den riktiga världen...jag kan vara infekterad nu,-
- vilket gör mig till en... - John...snälla.
Förlåt.
Resynck: Xenzai[NEF]
Svensk Text: Mr and Mrs Bilskrot www.Undertexter.se